[start]
CU EXACT O SAPTAMANA in urma, cand, in urma medierii presedintelui OSCE, Karel de Gucht, cei 6 ofiteri si soldati rusi retinuti (impreuna cu 11 georgieni) la Tbilisi sub acuzatia de spionaj fusesera predati Moscovei, existau suficiente motive pentru a anticipa solutionarea, cel putin pe termen scurt, a crizei ruso-georgiene. Succesiunea evenimentelor ulterioare a invalidat rapid predictia. Moscova a blocat mai intai toate legaturile rutiere, navale, aeriene, feroviare si postale cu Georgia, precum si procedurile eliberarii de vize pentru cetatenii georgieni, si a amenintat cu blocarea tuturor tranzactiilor financiare dintre cele doua tari, aceasta in conditiile critice in care, in functie de sursa estimarii, intre 800.000 si un milion de georgieni (1/5 din totalul populatiei) lucreaza in Rusia, iar remitentele aferente acopera o pondere considerabila a PIB-ului Georgiei, in acelasi context in care Rusia reprezinta principalul partener de import al Georgiei (16%) si al treilea de export (cu 12,3%, dupa SUA cu 16,1% si Turcia cu 15,5%). Mai mult, politia din Moscova a efectuat multiple descinderi si controale ale unor agenti economici georgieni, precum cele doua mari cazinouri Golden Palace si Kristal din capitala care au fost inchise, imputandu-li-se evaziuni fiscale si legaturi cu "mafia georgiana". Miercuri, presedintele Putin a precizat, in stilul sau inconfundabil: "N-as recomanda nimanui sa foloseasca limbajul provocarii si santajului cu Rusia!". Tbilisi a replicat amenintand deschis cu blocarea aderarii Rusiei la Organizatia Mondiala a Comertului, unde Moscova mai are de finalizat negocieri cu doar 3 din cele 58 state membre - SUA, R. Moldova si. Georgia. In spirala escaladarii crizei, autoritatile ruse au solicitat tuturor unitatilor de invatamand din tara listele cu evidenta tuturor elevilor lor, urmand ca in cazul celor cu nume de rezonanta georgiana sa se efectueze verificari ale legalitatii rezidentei parintilor, aceasta in contextul anuntului inaspririi cadrului legislativ al imigratiei in Rusia. Apoi, chiar daca Duma de Stat a ratificat vineri cele 2 acorduri ruso-georgiene privind tranzitul trupelor si armamentului rusesc prin Georgia si respectiv evacuarea bazelor ruse de la Akhalkalaki (pana la sfarsitul lui 2007) si Batumi (pana la sfarsitul lui 2008) - semn al unei potentiale detensionari a crizei, peste 200 de rezidenti georgieni din Rusia au fost expulzati cu avionul la Tbilisi, iar in sens invers au fost repatriati cateva sute de cetateni rusi. A nu intelege de ce, doar aparent paradoxal, eliberarea ofiterilor GRU nu a determinat solutionarea crizei, risca sa denote ceea ce oximoronic s-ar putea numi "miopie strategica" iar concret inseamna de-contextualizarea diferendului ruso-georgian. Contextul vizat este cel al procesului-problema la nivel global, si nu doar al subregiunii caucaziene, al reemergentei Rusiei ca stat major, pol de putere al unui sistem international tot mai vizibil multipolar in dimensiunea sa politico-economica. Criza ruso-georgiana este doar un "episod acut", un element punctual de manifestare a acestui context posibil de structurat analitic in triada actori - obiective - instrumente. Actorii implicati sunt Rusia si NATO, sau, intr-o alta forma de reprezentare, doua complexe de securitate: cel ex-sovietic si cel euro-atlantic, separate de o falie care cuprinde Armenia si Azerbaijan, Georgia, Ucraina, R. Moldova - exact linia curba a conflictelor impropriu numite "inghetate" din Osetia de Sud si Abhazia (Georgia), Nagorno-Karabakh si "coridorul" armean dintre Azerbaijan si exclava sa Nakhicevan si respectiv Transnistria (R. Moldova). Destramarea URSS la inceputul anilor '90 a marcat debutul unei faze retractile a complexului ex-sovietic si expansiunea in vidul geostrategic creat a NATO, care a acoperit relativ rapid zona fostilor "sateliti" ai Moscovei (Europa Centrala plus Romania si Bulgaria) si a penetrat fasia noilor state independente foste republici sovietice, reusind chiar acoperirea deplina a zonei Baltice. Obiectivul strategic al Moscovei a devenit, firesc, reconsolidarea spatiului de influenta si stoparea expansiunii blocului antagonist al Aliantei Nord-Atlantice, iar instrumentul identificat pe termen scurt (pe langa cel pe termen mediu al refacerii economice si profilarii ca "superputere energetica") a fost crearea si sustinerea unor exclave strategice in interiorul fostelor republici sovietice de la vest, menite sa intretina in noile state o "instalibilitate controlata" (de catre Moscova) suficienta pentru a conserva falia din cele doua macrocomplexe de securitate si bloca astfel expansiunea suplimentara a NATO. Elementele de sprijin ale unei astfel de grile explicative, care contextualizeaza spatial si temporal diferendul ruso-georgian si evita obturarea "padurii" geostrategice euro-asiatice de "copacul" georgian, sunt multiple. Bunaoara, cu doar o saptamana inainte de izbucnirea crizei, NATO decisese demararea "dialogului intensificat" cu Georgia - formula de cooperare stransa care precede aderarea formala. In acelasi context, consecutiv unei intalniri cu secretarul general al Aliantei, ministrul rus de externe, Serghei Lavrov, declara la 19 septembrie a.c. ca "NATO se pregateste sa se extinda si noi suntem convinsi ca este o eroare, chiar daca percepem aceasta extindere ca pe un fapt implinit". La distanta de trei zile, vicepremierul rus si simultan ministrul Apararii, Serghei Ivanov impartasea Interfax opinia sa ca "Two leading states, Russia and Turkey - the countries that have modern navies, are responsible for security in the Black Sea [.] Black Sea Security must be guaranteed only by littoral countries. Turkey sees eye to eye on this issue with Russia". Declaratia survenea, nu intamplator, intr-un context punctat de: dependenta energetica profunda a Turciei de (70-80% din necesarul sau energetic) de Rusia; coordonarea ingrijoratoare a politicilor regionale la Marea Neagra ale Ankarei si Moscovei, semnalata ca atare de diversi comentatori si chiar oficiali americani inca de anul trecut; rezolutia din urma cu doua saptamani a Parlamentului European, care constata "lipsa de progrese" si someaza Ankara sa relanseze procesul de reforma interna conform angajamentelor asumate in cadrul negocierilor, riscand sa alimenteze speculatiile unor cercuri antioccidentale din Turcia ca aderarea tarii lor la UE e mai degraba o Fata Morgana. Iar la inceputul saptamanii "cu pricina", viceamiralul di Monteforte, comandantul Fortelor Navale NATO din Europa, anunta ca operatiunea Active Endeavour a Aliantei fusese extinsa in 2006 in Marea Neagra si ca flota Rusa i se poate alatura "atunci cand va fi pregatita". Debutul insusi al crizei este strans legat, simbolic si faptic, de dinamica geopolitica sus-descrisa: la 27 septembrie, la exact 13 ani de la pierderea de catre Georgia a controlului in provincia separatista sustinuta (ne- sau prost) disimulat de Moscova, presedintele Mihail Saakasvili efectueaza prima sa vizita in Abhazia, prilej cu care isi exprima satisfactia fata de restabilirea controlului georgian asupra zonei-cheie Kodori Gorge si declara: "[.] suntem in Abhazia si nu mai plecam. Am inceput sa recapatam Abhazia si nu vom mai da inapoi". La doar cateva ore distanta izbucneste criza, odata cu anuntul ministrului georgian de interne al retinerii a 4 ofiteri rusi din GRU plus un soldat si a 10 georgieni, suspectati de spionaj si respectiv inalta tradare. A urmat o faza de escaladare non-violenta a crizei, larg acoperita de mass media, cu evolutie imprevizibila, in care au abundat declaratii amenintatoare reciproc, culminand cu un prezumptiv ordin dat trupelor ruse din Caucazul de Sud de a impusca mortal ca raspuns la orice provocare si cu un avertisment al vicepremierului rus Serghei Ivanov ca "Georgia impinge Rusia la reactii inadecvate". Dincolo de retorica agresiva a celor doi disputanti, Rusia pare insa sa fi adoptat un comportament proactiv, extrem de calculat, care a urmarit nu atat miza imediata a eliberarii ofiterilor sai, cat obiectivul mult mai important al indepartarii spectrului aderarii Georgiei la Alianta Nord-Atlantica, aceasta in perspectiva summitului NATO de la Riga, din 28-29 noiembrie. Tactica aleasa de Moscova pare sa fi fost decredibilizarea aspiratiilor euro-atlantice ale Georgiei, prin portretizarea acestora ca pe o incercare de a instrumentaliza NATO in scopul satisfacerii ambitiilor antiruse ale presedintelui Saakasvili. Vineri bunaoara, presedintele Comisiei pentru Afaceri Externe din Duma de Stat, Konstantin Kozaciov, declara intr-o conferinta de presa: "Strategia autoritatilor georgiene este evidenta. Ea seamana cu incercarile de odinioara ale statelor Baltice de a provoca un conflict cu Rusia pentru a se putea refugia apoi cat mai rapid cu putinta sub umbrela de securitate a NATO". In paralel, Putin a jucat, ca in atatea alte cazuri, rolul "celui rezonabil", anuntand inca din primele zile ale crizei ca, in ciuda circumstantelor, calendarul retragerii trupelor ruse din Georgia nu avea sa sufere modificari. Iar pe fond, retorica sa agresiva a ramas orientata exclusiv impotriva autoritatilor georgiene si intotdeauna motivata defensiv. In fata Consiliului rus de Securitate avea de exemplu sa declare : "In ciuda faptului ca Rusia isi indeplineste corect toate angajamentele privind retragerea unitatilor noastre militare de pe teritoriul republicii, in ciuda tuturor acestor fapte, asa cum stim, oamenii nostri sunt sechestrati si aruncati in inchisori. Este absolut clar ca Rusia este provocata". Astfel, Rusia a fortat mana NATO, care: fie intervenea, prin absurd, in conflict, si risca pe de o pate sa confirme speculatiile orientarii sale per se antiruse, iar pe de alta parte isi putea lua adio de la retragerea rusa din Georgia (si implicit de la aderarea acesteia), fie abandona autoritatile de la Tbilisi in disputa evident disproportionata cu Moscova. In fata acestei dileme, Alianta a parut sa opteze in favoarea celei de a doua variante "imbunatatite": de Hoop Scheffer a anuntat inca din a treia zi (29 sept.) a crizei ca NATO nu isi va exercita in mod direct influenta", insa a antrenat implicarea OSCE. Rezultatul: in urma medierii presedintelui organizatiei (una oricum paralizata intern de Rusia), ofiteri rusi acuzati de spionaj au fost predati Rusiei, aceasta desi fusesera acuzati si dovediti, cu probe audio-video convingatoare, de subversiune, sabotaj si chiar spionaj impotriva NATO! Putin a continuat, fireste sa pozeze in rolul celui rezonabil si corect; deloc suprinzator, vinerea trecuta (6 oct.), Duma de Stat, dominata de partidul prezidential Rusia Unita, a ratificat chiar cele 2 acorduri ruso-georgiene privind tranzitul trupelor si armamentului rusesc prin Georgia si respectiv evacuarea bazelor ruse de la Akhalkalaki (pana la sfarsitul lui 2007) si Batumi (cel tarziu in 2008). Cat despre masurile interne antigeorgiene - masuri orientate impotriva unui intreg grup populational si nemaiintalnite din anii stalinismului, ele au fost motivate de Moscova prin recurs la nevoile populatiei, de la cea a adoptarii unei legislatii antiimigratie mai severe la cea a combaterii infractionalitatii (cazul cazinourilor din capitala). Si, oricat de incredibil ar parea, Putin este cel care si-a permis sa invoce practicile epurationiste din epoca stalinista, cu care a asemuit retinerea ofiterilor rusi de la Tbilisi! Pe fond, contextualizat realei probleme a unei noi extinderi NATO, negocierea implicita din fundalul crizei a ilustrat aplicarea magistrala, intr-o enumerare neexhaustiva, a patru tactici si metode deja clasice stilului diplomatic al Kremlinului. Prima este decredibilizarea adversarului. Daca incercarea de pervertire a sensului eventualei aderari a Georgiei la NATO ramane discutabila ca succes, ea a fost completata de decredibilizarea profilului democratic al presedintelui georgian. Bunaoara, imediat dupa succesul zdrobitor in alegerile locale din Georgia (cu 66% din voturi) al formatiunii Miscarea Nationala a lui Saakasvili, liderul Partidului Muncii, de opozitie, s-a lansat intr-un atac virulent la adresa presedintelui georgian, pe care l-a numit "dictator manjit de sange", a carui mentinere la putere s-ar datora exclusiv sustinerii de catre George W. Bush" si care s-ar face vinovat de falsificarea alegerilor si de adoptarea unei legi electorale fasciste, care ar fi "pus bazele santajului in masa al populatiei, terorii, represiunii politice si mituirii electoratului". La distanta de cateva ore, insusi liderul blocului partidelor din opozitie avertiza ca Saakasvili orchestreaza o "vanatoare de vrajitoare", eliminandu-si toti oponentii democratici sub pretextul comod, dar complet injust, al colaborationismului cu Rusia. Pe acest fond, aspiratia euro-atlantica a statului georgian tinde sa fie deturnata de alternativa explicativa a unei paranoia antiruse, dublata de reflexe dictatoriale, a presedintelui georgian, care manipuleaza NATO in propriul sau interes. A doua se apropie semnificativ de celebrul sticks and carrots din terminologia si practica anglo-saxona si consta in etalarea fortei in paralel cu tratativele, pentru a forta concesii prin amenintari implicite. Sambata dimineata (30 sept.) de pilda, in chiar "platoul" de la varful crizei, aparent fara nicio legatura cu criza ruso-georgiana sau cu extinderea NATO, un general-locotenent al aviatiei ruse anunta ca bombardiere strategice ruse lansasera cu succes patru rachete de croaziera deasupra Oceanului Arctic, acompaniate fiind chiar, in unele segmente de zbor, de avioane NATO. In acelasi timp si ca o surpriza, MAE georgian comunica, cu iz de panica, un avertisment cu privire la o prezumptiva intentie a Federatiei Ruse de a efectua exercitii militare navale in zona proxima apelor teritoriale ale Georgiei, ceea ce contravenea legislatiei interne si normelor internationale deopotriva. In sfarsit, in aceeasi saptamana, in perspectiva proximei sale vizite in Polonia, Serghei Lavrov declara ca eventuala instalare a unui scut antinuclear in Polonia "ne va obliga, in mod obiectiv, sa luam masurile adecvate". Mesajul rus adiacent evenimentelor si adresat NATO, in termeni la indemana acesteia, pare sa fi fost: We can play hard ball! Partial subsumata celei anterioare, a treia metoda este cea a "subordonatului incontrolabil", inaugurata in mod posibil in "criza rachetelor cubaneze" din 1962, atunci cand comandantul trupelor sovietice din Cuba a ordonat, aparent din proprie initiativa, deschiderea focului asupra avioanelor americane aflate in misiune de recunoastere. Aceeasi tactica, cu meritul de a mentine incertitudinea si a forta concesii, pare sa se fi aplicat in cazul de fata sambata (30 sept.), atunci cand, contrazicand precizarile presedintelui Putin din ziua anterioara, comandantul corpului militar rus din Caucazul de Nord, generalul Aleksandr Baranov, declara Interfax ca Rusia a suspendat retragerea planificata a trupelor sale din Caucazul de Sud. Aparent fara vreo legatura, peste doar 3 ore si 15 minute de la anuntul generalului, ministrul rus al economiei si comertului elogia in fata presei progresele inregistrate in runda tocmai incheiate de negocieri cu SUA privind accederea Rusiei in OMC. Si, fireste, a doua zi, Putin reconfirma, spre linistea generala, angajamentul sau si anunta ca a dispus Ministerului rus al Apararii sa continue planul de evacuare a bazelor militare ruse din Georgia. In sfarsit, o a patra metoda, nespecifica, dar probabil cel mai bine aplicata de diplomatii rusi, consta in "largirea placintei", recte atragerea in "joc" a unor mize suplimentare, conexate cu abilitate in scopul sporirii si augmentarii propriilor parghii de negociere. Exemplul generic este cel al paralelismului vehiculat de Moscova intre Kosovo si Transnistria. In cazul de fata, un eveniment al saptamanii trecute, aparent fara legatura cu diferendul ruso-georgian in sine, a avut cel putin potentialul influentarii suplimentare a deciziei NATO privind o eventuala extindere: daca imediat dupa "referendumul" din Transnistria (17 sept.), Putin si in genere oficialii rusi (mai putin trei formatiuni extremiste si oricum marginale in parlament) s-au ferit sa adopte pozitii neechivoce, saptamana trecuta, in plina desfasurare (6 oct.) a crizei din ruso-georgiene, Duma de Stat a Rusiei a gasit subit de cuviinta sa adopte, in unanimitate, o rezolutie care declara legitimitatea referendumului transnitrean si indeamna ca politica guvernului rus sa ia in considerare vointa liber exprimata a "poporului" acestei republici. In aceeasi zi, "telecomandat", liderul separatistilor transnistreni iesea la rampa declarand ca Transnistria urmareste cu atentie situatia din Abhazia si Osetia de Sud, carora le va acorda tot spirjinul posibil in cazul in care ar fi atacate, a se intelege de catre Georgia. Prin conexarea celor doua probleme, mesajul implicit transmis este cel al vaselor comunicante: eventuala aderare a Georgiei la NATO risca sa creeze probleme la peste 500 km, "tocmai" in Transnistria. Iar decizia Dumei ar putea fi asociata, in aceeasi cheie interpretativa, cel putin altor doua evenimente de saptamana trecuta - discutia dintre premierii grec si rus privind conducta energetica Burgas-Alexandropolis (exact pe un segment al proiectatului gazoduct Nabucco, menit a reduce dependenta energetica a Europei de Rusia) si respectiv adoptarea de catre Kremlin a unei pozitii discordante fata de restul comunitatii internationale, una "in contact direct" cu Coreea de Nord, careia pana si aliatul traditional China pare sa-i fi retras protectia diplomatica. Or, o pozitie separata reclama, pentru ajungerea la un consens, negocieri si motivare suplimentara. Dincolo de invatamintele implicite ale crizei inca nesolutionate, provocarea in context consta in anticiparea viitoarelor evolutii in "falia" dintre NATO si Rusia. Ei bine, tot saptamana trecuta, dupa o intalnire cu ministrul Apararii de a Kiev, secretarul general NATO, Jakob "Jaap" de Hoop Scheffer, a anuntat ca Ucraina nu va fi [nici macar] invitata sa participe la proximal summit de la Riga, din 28-29 noiembrie. Iar daca evenimentele internationale ar fi cotate la casele de pariuri, probabil ca aderarea in urmatorii 2-3 ani a Georgiei la Alianta ar avea o cota imensa. Incet, dar sigur, dupa ce a dictat inca din toamna trecuta Konet filma! "marelui joc" al SUA in Asia Centrala, Rusia pare tot mai putin dispusa sa cedeze vreun milimetru si in vecinatatea ei vestica. In aceasta zona, interactiunile dintre actori veritabili (NATO, UE, Turcia), "jucatori" cu pretentii fara acoperire de leadership regional, state esuate structural (R. Moldova, Ucraina) si "state-marioneta" (Transnistria) par sa urmeze tot mai mult un scenariu care cu siguranta nu e scris la Hollywood. Ionut Apahideanu / Altermedia [end] Reproducerea este libera cu conditia mentionarii sursei (Altermedia) ________________________________ Bogdan I. Stanciu editor-coordonator Altermedia [EMAIL PROTECTED] www.altermedia.ro vicepresedinte executiv Asociatia Pro-Vita Bucuresti [EMAIL PROTECTED] www.provitaortodoxa.ro tel. (40) 722 190 685 fax (40) 31 815 27 80 [Non-text portions of this message have been removed] Sageata Albastra e cea mai mare tzeapa a transportului public! Yahoo! Groups Links <*> To visit your group on the web, go to: http://groups.yahoo.com/group/protest-ro/ <*> Your email settings: Individual Email | Traditional <*> To change settings online go to: http://groups.yahoo.com/group/protest-ro/join (Yahoo! ID required) <*> To change settings via email: mailto:[EMAIL PROTECTED] mailto:[EMAIL PROTECTED] <*> To unsubscribe from this group, send an email to: [EMAIL PROTECTED] <*> Your use of Yahoo! Groups is subject to: http://docs.yahoo.com/info/terms/