Dilema mr Jasmike Kačanik Hoover, Kanađanke srpskog porekla po dolasku u Srbiju, gde bi želela da ostane, ali…
Povratak sa Zapada, samo pusta želja, ili realnost? Piše: Jasminka Kačanik Hoover Oni koji žive u Srbiji, uglavnom prave planove kako da iškoluju decu negde na Zapadu ili da, porodično, ukoliko su u stanju, odu u neku zemlju gde ih očekuje bolja budućnost. Mnogi sanjaju o životu u Kanadi, bogatoj, ekonomski stabilnoj i idealnoj državi za porodicu, sa vrlo jakim socijalnim i zdravstvenim sistemom. Ja, koja živim na dalekom Zapadu već 20 godina, od toga 14 godina u Kanadi, sanjam o povratku u Srbiju! Pravim planove kako decu da iškolujem u Srbiji i kako da im pokažem da negde tu, na problematičnom Balkanu, postoji nešto vredno, nešto što ni jedna zapadna zemlja ne može da im pruži, a to je večiti osećaj nevrovatne ljubavi i duhovnosti koju osetim svaki put kada boravim u Srbiji i koju bih htela da u potpunosti predstavim svojoj deci, inače rođenim Kanađanima. Cela ova priča počinje pre 20 godina, kada sam kao veoma ambiciozna naučna radnica sa odbranjenom magistraturom iz Fizičke hemije na PMF-u u Beogradu i osmogodišnjim radnim iskustvom dobila stipendiju za postdiplomske studije američkog Univerziteta. Tada sam, kao i većina, sanjala o odlasku u Ameriku i jedva čekala da odem iz Srbije! Živela sam svoj san, završila postdiplomske studije u Americi, udala se za Kanađanina, rodila dvoje prekrasne dece, ali nikada nisam prestala da volim dolaske u svoju otadžbinu! Čini mi se, ipak, da je više nedostajala ona meni nego ja njoj!? Ona je, istina, bez mene prolazila krize i ratove, propadanja i uzdizanja, a ja sam, tamo negde, daleko, patila, jer nisam mogla da budem deo toga. Znam da nisam bila jedina, bilo nas je puno i ima nas svuda. Sve nas vuče ona stara dobra-svuda pođi-kući dođi! I tako je to: ljudi koji su ovde bi da budu negde tamo, a oni koji su negde tamo, bi da budu ovde, i bez obzira šta kažu, poželeli su, bar jednom, da je tako. Smatram da ako neko nešto želi i hoće, onda to treba i da uradi. Mnogi će reći, da nije uvek moguće, ali ja verujem da je sve moguće, pa sam tako rešila da dovedem decu u Srbiju, a takođe i da nagovorim supruga da i on sa nama proba malo srpskog života. Ubeđivala sam ga da je jedna godina dovoljna da ocenimo možemo li ovde da živimo, ali pošto neko mora da izdržava porodicu, on je ostao u Kanadi, a ja, sa decom, ušla u misiju - probajte ovde. Ta godina rapidno ističe i ja se pitam da li je moguće da je (već) gotovo? U želji da približim dve zemlje jednu drugoj, i prenesem svoje dugogodišnje domaće i zapadnjačko iskustvo rada u nauci i obrazovanju, ja sam entuzijastički krenula prošlog juna u moju voljenu Srbiju sa dvoje dece i suprugom. U Kanadi radim kao kreator programa i prezenter u obrazovnoj organizaciji "Naučnici u školi" koja se bavi popularizacijom nauke i tehnologije. Ta organizacija uspešno funkcioniše već 20 godina i izuzetno je popularna i veoma podržana od kanadske vlade, školstva i ostalih mnogobrojnih naučnih i drugih privrednih jakih organizacija i udruženja. Oduvek su imali želju da počnu sa radom van Kanade i predložila sam direktorki da to bude - baš Srbija. Kako upravni odbor organizacije nije bio spreman da momentalno uskoči u daleku evropsku zemlju, rekli su mi da je sve moguće, ako im pokažem da zainteresovanost postoji i da je stvaranje kritične mase u Srbiji pravi pokazatelj budućeg uspeha i moguće saradnje. Rešila sam da pokažem da je to moguće sprovesti u delo, jer to je program koji ima velike mogućnosti i nudi puno toga ne samo Srbiji, već bilo kojoj državi. Ono što ovaj program izdvaja od njemu sličnih je da je decentralizovanog karaktera, da se bavi multidisciplinarnim naučnim disciplinama i da u sebi ima izuzetan humanitarni karakter. Prvo, prezenteri putuju od mesta do mesta, od škole do škole i operativni centri su regionalnog karaktera, naravno sa jednom glavnom upravom. Drugo, program povezuje prirodne i društvene nauke, umetnost i književnost. Treće, dostupan je svoj deci, upravo zbog putovanja, a to je drugačije od svih ostalih programa. Sva deca mogu da učestvuju u naučnim radionicama, ne samo odabrana, ne samo određenog socijalnog i ekonomskog statusa. Ponekada je potrebno probuditi kod deteta želju da zna, a "Naučnici u školi" to veoma dugo i uspešno rade. Radionice prate školski kurikulum i obično se prezentiraju pre započete, a ponekada i posle završene jedinice. Program obiluje najsavremenijim pomagalima, prezentira klasične i nove metode, a često i najnovija dostignuća. Pažnja mladih istraživača je naročito pobuđenja kada se predstavljaju najsavremenija dostignuća. đaci veoma vole da slušaju o LASERIMA, da ih probaju, veoma vole da drže u ruci optička vlakna i da propuste svetlo kroz difrakcione naočare! Narvano, nabrajanju nikad kraja! Kod sebe, nažalost, iz razumljivih razloga, jer materijal nije moje vlasništvo, nemam puno toga, tako da sam prezentirala ono što sam mogla. To malo materijala je bilo dovoljno da zaintrigiram publiku Festivala nauke i u Beogradu i u Nišu i na ostalim mnogobrojnim prezentacijama. Kako bi tek bilo da sam imala sve ono sto sam imala u Kanadi! A, to nije nemoguće, jer kupovina materijala ima olakšica kada su u pitanju organizacije kao što je ova, jedino je potrebno da je ima u Srbiji. Sada se tu postavlja pitanje, šta me to sprečava da je započnem? Interesovanje postoji, popularnost postoji, ali obrazovne organizacije koje se bave radom s decom moraju da imaju posebnu vrstu udružene saradnje sa nekom obrazovnom ustanovom i prepoznavanje od obrazovnog i prosvetnog sistema države. Bez takve saradnje i dozvole nije moguće proširiti ovaj program po školama. Ja i dalje tragam za takvom saradnjom i takvim prepoznavanjem, a vreme leti... Dobre strane života u Srbiji Ima dobrih strana mog jednogodišnjeg boravka. Sarađivala sam i upoznala puno vrednih, pametnih, kreativnih i kvalitetnih ljudi različitih zanimanja. Njima zbilja obiluje naša lepa domovina. Deca mi završavaju 5. i 6. razred osnovne škole sa odličnim uspehom! To me posebno raduje, jer, eto, oni su rođeni u Kanadi, a veoma sposobni da prate nastavu na srpskom i pišu ćirilicu i lepo uče gramatiku našeg jezika. Kao majka i kao profesor sam veoma ponosna, jer srpske škole su izuzetne i jake u sveopštoj obrazovanosti i teoriji. Nažalost, ono što im nedostaje je praktična primena, a nauka i čitav svet koji nas okružuje ima smisla jedino ako povežemo teoriju sa praksom. Možda bi "Naučnici u školi" mogli da pomognu u tome. Možda bi naše društvo moglo od malena da gradi buduće istarživače i time pomogne ekonomskoj budućnosti naše države, a poznato je da je ekonomska budućnost usko povezana sa naučnim i tehnološkim inovacijama. Ja se, svakao, ne predajem i nadam se da moj ostanak ovde nije samo pusta želja već i moguća realnost! http://www.svedok.rs/index.asp?show=72507 [Non-text portions of this message have been removed]